Kaltaistesi katsojien tuki mahdollistaa tämän ohjelman.
Tue PBS-asemaasi.
Toista maailmansotaa käytiin monissa paikoissa,
liian monissa yhtä selontekoa varten.
Tämä tarina kertoo neljästä amerikkalaiskaupungista -
ja siitä, miten niiden asukkaat kokivat sodan.
Kolmantena elokuuta 1944 -
taivaalla Ranskan Viren yläpuolella -
todennäköisyyden lait kohtasivat -
taistelulentäjä Quentin Aanensonin Minnesotan Luvernesta.
Pidin lentueemme perää,
eli olin viimeinen lentokoneiden jonossa.
Se on haavoittuvaisin paikka,
koska sen kimppuun hyökätään ensimmäisenä.
Yhtäkkiä ammukset ilmestyivät,
ja niitä oli paljon,
Kuulin jyrinää lentokoneessa,
ja ohjaamoon tuli tulta.
Kaikki tapahtui hetkessä.
Lentokoneeni tärisi.
Ajattelin: "Olen mennyttä."
Yritin pelastautua.
Yritin aukaista kuomun,
mutta ilmatorjuntatuli oli lävistänyt purjeen,
enkä saanut avattua kuomua.
En saanut sitä auki.
Tulta oli yhä, joten pistin koneen syöksyyn,
koska olin aina sanonut, etten halunnut kuolla palossa.
Joten -
panin koneeni syöksyyn.
Olin vain 6 400 kilometrissä, joten osuisin maahan kovaa,
ja se syöksy pelasti kirjaimellisesti henkeni,
koska ilmanpaine muuttui,
kuomun aukko imaisi liekit -
ja tulipalo sammui.
Palasin tukikohtaan.
Jos nopeuteni olisi pudonnut alle 257 kilometriin tunnissa, olisin seisahtanut.
Laskeutumisvauhtini oli 273 kilometriä tunnissa,
enkä tiennyt, että yksi luodeista oli osunut -
vasempaan rengassuojukseen, joten rengas oli puhjennut.
Kun laskutelineen toinen puoli romahti,
vauhtini oli yhä 160 kilometriä tunnissa,
ja voima kiepautti minut.
Oikeanpuoleinen olkavaljaani petti.
Vasemmanpuoleinen piti.
Kierähdin, ja pääni osui tähtäimeen.
Olin siis tajuton.
Pari sotamiestä veti minut ulos -
ja pois sieltä.
Lääkintämiehet hoitivat hänen olkapäänsä -
ja jalkojen palovammat.
Sen jälkeen brittivalokuvaaja Picture Post -lehdestä -
pyysi Aanensonia poseeraamaan koneensa kanssa.
Al McIntosh, Rock County Star-Herald.
ORNEN YLITYS
"Englannissa oleva luutnantti ja pommikonelentäjä John Stavenger -
sai huomata, että maailma on pieni.
Hän oli tuskin laskeutunut,
kun hän törmäsi luutnantti Howard Jamesiin Luvernesta.
Sitten hän istuutui lukemaan englantilaista lehteä.
Hän vilkaisi suurta kuvaa romuttuneesta koneesta.
Kuvateksti oli:
'Eksynyt mies palasi tukikohtaan.'
Kyseinen pilotti oli -
luutnantti Quentin Aanenson Luvernesta.
Hänen perheensä ei tiennyt tapahtuneesta.
Kuvassa nuorukainen Luvernesta kävelee pois -
romuttuneen koneensa luota huolettomasti -
kuin hän olisi ostanut karkkipussin."
Viikko tämän täpärän paikan jälkeen -
Aanenson oli jälleen ilmassa -
ampumassa suojatulta -
Saksaa lähestyville amerikkalaisille.
Kello on aamuseitsemän,
kuljetaan pitkin Peleliun länsirannikkoa.
Noin puolentoista tunnin kuluttua merisotilaat iskevät rannoille.
Ennen sitä hyökkäysjoukkojen sotalaivat,
jotka ovat pommittaneet saarta jo kolme päivää,
viimeistelevät sen pehmittämisen.
Kaikilla oli radio sota-aikaan.
Ei televisioita.
Kolme kertaa päivässä kuunneltiin valtakunnalliset uutiset,
ja silloin kaikki olivat radion lähellä.
Äidilläni oli kartta.
En tiedä, mistä hän sai sen.
Se oli Euroopan kartta.
Hänellä oli suuri, pitkä mittakeppi,
ja kartta roikkui tuossa.
Se peitti tuon seinän, jonka edessä pöytä on.
Kun uutisten aika koitti,
hän seurasi taisteluita kartalta mittakepin avulla.
Hän olisi ollut mahtava historioitsija.
Varmasti.
Ennen japanilaisten hyökkäystä 7.12.1941 -
suurin osa amerikkalaisista ei olisi löytänyt Pearl Harboria kartalta.
Seuraavien kahden ja puolen vuoden aikana -
heidän piti opetella niiden paikkojen nimet, missä heidän poikansa taistelivat.
Kasserinen sola, Monte Cassino, Anzio,
Utah Beach ja Omaha Beach,
Sainte Mère-Église, St. Lô ja Falaise -
sekä toisella puolella maailmaa -
Guam, Bataan, Guadalcanal,
Midway, Saipan ja Filippiininmeri.
Ennen sodan päättymistä -
Alabaman Mobilen, Kalifornian Sacramenton,
Minnesotan Luvernen ja Connecticutin Waterburyn -
sekä muiden amerikkalaiskaupunkien asukkaat -
joutuisivat oppimaan vielä lisää nimiä.
Arnhem, Aachen, Hürtgenin metsä,
Vogeesit, Ardennit, Remagen,
Peleliu, Luzon, Iwo Jima ja muitakin.
Ja kaupunkien nuorukaiset oppisivat sodasta sen,
että kenraalit tekevät suunnitelmia, ne menevät pieleen ja sotilaat kuolevat.
Strateginen virhe pakotti mobilelaisen opiskelija Tom Gallowayn -
osaksi voittamatonta taistelua,
jossa selviytyminen oli ainoa saavutettavissa oleva voitto.
Sacramentolainen Robert Kashiwagi -
menetti kaiken maansa vuoksi -
ja joutui antamaan vielä lisää.
Ja luvernelainen Quentin Aanenson,
joka oli menettänyt monta ystävää ja nähnyt paljon kuolemaa,
joutuisi kestämään lisää kauhuja -
ja menetti melkein kaiken toivonsa.
"Niille, jotka eivät taistelleet ja olivat toiminnan rajamailla,
sota tarkoitti tylsistymistä ja paikoittaista jännitystä.
Mutta niille, jotka menivät lihamyllyyn,
sota oli kauhun alamaailma,
mistä pakeneminen oli sitä epätodennäköisempää -
mitä enemmän kuolinluvut kasvoivat ja taistelu venyi.
Ajalla tai elämällä -
ei ollut merkitystä.
Taistelu kulutti sivilisaation pintakiiltoa -
ja teki meistä kaikista raakalaisia."
Eugene Sledge.
Miehet antoivat nimiä -
kaaokselle, mistä he usein löysivät itsensä,
sekä heidät sinne lähettäneiden upseerien osaamattomuudelle.
He eivät olisi koskaan käyttäneet -
sellaista kieltä kotona äitiensä tai vaimojensa edessä.
Snafu, eli "normaali tilanne, kaikki päin vittua",
ja fubar, "käsittämättömästi päin vittua".
Kenraali Patton oli viisas henkilö -
omituisista luonteenpiirteistään huolimatta.
Hän sanoi monta ikimuistoista asiaa sodasta,
jonka vain tosisotilaat tietävät.
Hän sanoi: "Kaikki suunnitelmat kestävät -
vain ensilaukaukseen saakka."
Sitten ne unohtuvat.
JALKAVÄKI
Sitä täytyy vain olla kekseliäs ja sisukas -
eikä paeta ja lukuisia muita asioita,
mitä ei koskaan mainita.
Syyskuuhun 1944 mennessä -
liittoutuneet vaikuttivat liikkuvan tasaisesti kohti voittoa Euroopassa.
Itärintamalla -
venäläiset olivat valloittaneet osia Virosta, Latviasta,
Liettuasta ja Puolasta -
sekä tappoivat 700 000 uutta -
pakenevaa saksalaista.
Yksitoista viikkoa D-Dayn jälkeen -
amerikkalaiset, britit ja kanadalaiset olivat vapauttaneet lähes koko Ranskan -
sekä Belgian ja osia Hollannista.
He olivat järjestäytyneet 563 kilometrin mittaisen -
länsivallin, eli saksalaisten betonilinnoitusten, varrelle.
Se toisella puolella sijaitsi Saksan sydän.
Liittoutuneiden suunnittelijat ajattelivat joukkojen pääsevän sinne -
kahdeksan kuukautta myöhemmin.
George Pattonin kolmas armeija oli asettanut tahdin -
ja kattoi 644 kilometriä alle 30 päivässä,
vaikka heidän varusteensa loppuivat kesken -
ja polttoaine oli erittäin vähissä.
Hänen panssarikolonnansa tarvitsivat 2,2 miljoonaa litraa -
bensaa joka 80. kilometri.
11.9. -
Yhdysvaltain 1. armeijan panssariyksikkö -
ylitti Saksan rintaman lähellä Stalzenburgia.
"Sotilaallisesti",
kenraali Eisenhowerin kansliapäällikkö kertoi lehdistölle,
"tämä sota on ohi."
Armeijan myymälöiden käskettiin pysäyttämään lomapaketit -
miehille Euroopan rintamalla.
Lähes kaikki olivat varmoja,
että sota olisi ohi jouluun mennessä.
Varusterekoissa ei ollut tilaa -
talvivaatetukselle,
eivätkä miehet tarvitsisi sitä.
Sillä välin brittiläiset valloittivat Belgian tärkeän -
Antwerpin sataman,
mutta sinne ei saatu polttoainetta tai varusteita,
koska kaupungin ja Pohjanmeren välinen suistoalue -
oli yhä saksalaisten hallussa.
Eisenhower käski brittikenraali Bernard Montgomerya -
poistamaan heidät.
Se olisi vienyt viikkoja,
ja Montgomery ehdotti uhkarohkeaa vaihtoehtoa,
jonka tarkoitus oli nopeuttaa liittoutuneiden etenemistä Saksaan,
operaatio Market Gardenia.
Ensin amerikkalaisten ja brittien maahanlaskujoukot pudotettaisiin -
Saksan rintaman sisäpuolelle -
valtaamaan sillat 104 kilometriä pitkällä valtatiellä -
Belgiasta Hollannin läpi Arnhemiin.
Sitten brittien toinen armeija kiiruhtaisi valtatietä -
yli Reinin Arnhemiin,
menisi länsivallin pohjoisen päädyn ympäri -
ja etenisi Ruhrin laaksoon -
Saksan teollisuusvoiman keskiöön.
Vaarallinen suunnitelma onnistuisi,
jos kaikki sujuisi täydellisesti -
ja nopeasti.
Eisenhowerin mielestä riski kannatti ottaa.
Jos tämä onnistuisi, sota voisi päättyä viikoissa.
"Minä hyväksyin Market Gardenin -
ja jopa vaadin sitä", hän sanoi myöhemmin.
Sunnuntaina 17.9. 1 481 C-47-konetta -
lähti keskellä päivää 24 brittilentokentältä -
kyydissään 20 000 laskuvarjosotilasta.
Koneiden perässä vedettiin satoja CG-4A-purjelentokoneita,
jotka kantoivat miehiä ja tarvikkeita.
Puhutaanpa CG-4A-taistelupurjelentokoneesta.
Siipiväli oli 25 metriä.
Se pystyi kantamaan -
1 360 kiloa sekä kaksi pilottia.
Ne olivat lentäviä arkkuja.
Niistä ei ollut paluuta,
joten idea oli saada miehet tai lasti maahan -
ja ryhtyä sitten jalkaväen mieheksi, mitä meistä tuli.
Harry Schmid Sacramentosta opiskeli kirjanpitäjäksi,
kun hänet värvättiin 1942.
Hänestä piti tulla lääkintämies,
mutta hän päätti,
ettei halunnut vaihtaa alusastioita koko sodan ajan,
ja ilmoittautui vapaaehtoisesti pilotiksi.
Hänen heikko näkönsä esti häntä lentämästä hävittäjää,
mutta hän tyytyi purjelentokoneeseen 82. lentokonejoukoissa -
ja löysi itsensä keskeltä operaatio Market Gardenia.
Kapteeni Dwain Luce Mobilesta -
oli myös matkalla Hollantiin purjelentokoneen kyydissä.
Tämä kahden pienen lapsen isä -
jätti perheensä säilyketehtaan -
liittyäkseen 82. lentokonejoukkoihin sodan alkaessa.
Hän oli selvinnyt Sisiliassa, Italiassa -
sekä 33 taistelupäivää Normandiassa.
Pääsin Pohjanmeren ylle,
ja pilotilla oli laskuvarjo yllään.
Sanoin hänelle:
"Voit yhtä hyvin ottaa laskuvarjon pois,
koska et lähde täältä ilman minua."
Sanoin: "Jos sinua ammutaan, kuka laskeutuu tällä koneella?"
Hän vastasi: "Sinä."
Liian nopea vauhti CG-4A:lla on tappava,
koska ne ovat kangaslentokoneita,
joissa on vain muutama alumiinitukitanko.
Vauhtia oli 145 kilometriä tunnissa,
ja he törmäsivät johonkin, ja koneet vain hajosivat.
Taistelutehtävissäni -
vauhtini oli enintään 80 kilometriä tunnissa.
Oli riski, että maa- ja ilmatorjuntatuli olisi osunut minuun,
mutta halusin viedä kyydissä olevat ja itseni maahan asti.
Tämä on Edward R. Murrow.
Puolen minuutin päästä -
nämä 19 miestä kävelevät Alankomaiden maaperälle.
Siinä hän menee! Kuuletteko huudot?
Kolme, neljä, viisi, kuusi, seitsemän, kahdeksan,
yhdeksän, kymmenen, 11, 12, 13, 14, 15,
16, 17, 18.
Kaikki ovat ulkona.
Näen heidän varjojensa laskeutuvan.
Kaikki ovat matkalla -
ja roikkuvat uljaasti.
He ovat kuin khakinvärisiä nukkeja,
jotka roikkuvat vihreän varjostimen alla.
Taivas on täynnä laskuvarjoja.
Ne laskeutuvat hitaasti.
Ehkä heidän pitäisi päästä maahan nopeammin.
Asiat sujuivat hyvin aluksi.
Alankomaalaiset tulivat kaduille -
tervehtimään amerikkalaisia.
82. lentokonejoukkue, jonka jäseniä Harry Schmid -
ja Dwain Luce olivat,
valloitti kolme siltaa Nijmegenin lähellä. He kaivoivat poterot -
ja odottivat, että brittipanssarit saapuisivat Belgiasta -
ja vapauttaisivat heidät.
101. lentokonejoukkue valloitti neljä siltaa lähellä Eindhovenia,
ja kun saksalaiset räjäyttivät viidennen,
he korjasivat sen yhdessä yössä.
Hekin odottivat vapauttamista.
Mutta kun brittien ensimmäisen lentokonejoukkueen 10 000 miestä -
laskeutui 11 kilometrin päähän Arnhemista,
alankomaalaiset väkijoukot -
hidastivat heidän etenemistään.
Vain 500 sotilasta saavutti -
elintärkeän -
Reinin ylittävän sillan.
Sillä välin -
viholliset saivat tietää liittoutuneiden suunnitelmasta,
ja iltaan mennessä -
saksalaisten panssarivaunut piirittivät vähempilukuiset britit -
Arnhemissa.
Huono sää viivästytti ilmavahvistuksia useita päiviä,
ja kun vapaiden puolalaisten laskuvarjoprikaati -
pudotettiin viimein,
heidät ammuttiin kappaleiksi.
Brittien panssareiden,
joiden piti tavata laskuvarjosotilaat maassa -
ja johtaa joukot Saksaan,
olivat pian itse vihollistykistön hyökkäyksen kohteena.
Rikkoontuneet tankit ja kulkuneuvot aiheuttivat valtavia ruuhkia,
joiden selvittämiseen meni tunteja.
Tehtävän tarkoitus -
oli hallita siltoja,
kun Montgomeryn tankit saapuisivat.
Heitä ammuttiin, eivätkä he päässeet perille seitsemään päivään.
Olimme sen aikaa eturintamassa.
Emme hyökänneet vihollista kohtaan,
mutta puolustimme reuna-alueita.
Homman ei pitänyt mennä niin.
Harry Schmid, Dwain Luce ja 82. lentokonejoukkojen miehet -
kamppailivat selvitäkseen -
ilman tankkeja ja tykkejä.
Tulta!
Heillä oli kaksi keinoa tulla peräämme.
He käyttivät joko maassa räjähtäviä ammuksia -
tai ilmaräjähdyksiä.
Ilmaräjähdykset huolestuttivat, koska räjähdys tapahtui -
kuusi metriä yläpuolellamme,
ja sirpaleet levisivät kaikkialle.
Jos pienikin sirpaleenpalanen osui,
sitä oli mennyttä.
Heillä oli usein parempia aseita kuin meillä.
Suuria 88 mm:n tykkejä.
Erittäin nopeita.
Niin nopeita, että luoti tuli perille ennen kuin sen kuuli.
Suhahdus ja bang.
Se oli -
kamala ase.
Me pelkäsimme 88-millisiä.
Kun oli tehtävällä vihollisrintaman sisäpuolella,
huoli oli kova, koska kukaan ei tiennyt mitään.
Ei voinut tietää, olivatko saksalaiset tulossa vai eivät.
Se, ettei tiennyt, mitä oli meneillään,
oli suurin mentaalinen häiriötekijä.
Amerikkalaiset pitivät alueensa Nijmegenissä -
ja Eindhovenissa,
mutta Arnhemin piiritettyjä brittejä teurastettiin.
Lopulta yhdeksän pitkää päivää myöhemmin -
Montgomery hylkäsi suunnitelmansa -
ja käski selviytyjiä perääntymään veneitse.
Market Garden oli sodan suurin liittoutuneiden ilmaoperaatio.
Se oli myös katastrofaalisin.
17 000 brittiä, kanadalaista,
amerikkalaista ja puolalaista kuoli, haavoittui -
tai vangittiin ennen operaation hylkäämistä.
Liittoutuneiden uhreja oli enemmän kuin D-Dayna.
Näkemäänsä ei halua nähdä.
On ahdistavaa, kun ystävät ovat poissa ja osa heistä on -
pahasti runneltu.
Mutta se oli osa sitä kaikkea.
Sota ei ole mukavaa hommaa.
On pidettävä huumorintajua yllä,
että siitä selviää.
Liittoutuneet saivat itselleen kapean, 104 kilometrin vyöhykkeen Hollannissa,
mutta loput brittien ja amerikkalaisten joukoista -
Dwain Luce ja Harry Schmid mukaan lukien -
joutuivat pysymään paikoillaan -
taistelemassa lisääntyvää kylmyyttä -
ja heltymätöntä saksalaisten tulitusta vastaan.
He olivat siellä viikkoja.
Lapsena vietin paljon aikaa metsässä.
Luulen, että kokemukseni auttoi minua selviämään.
Yläkerran pikku miehen käsi oli olkapäälläni.
Kypärääni osui kerran.
Luoti ei läpäissyt kypärääni,
mutta sen jälkeen piti vaihtaa alushousut.
Minuun osui vain sen kerran.
Ei,
se oli kuin pahaa unta.
En haluaisi uusia sitä.
En tosiaan.
En pystyisi siihen.
Oli selvää, että Euroopan sota -
ei päättyisi ennen talvea.
Juuri ennen Pearl Harboria Connecticutin Waterburyssa -
neiti Virginia Fleming avioitui kantakersantti John Sodenin kanssa.
Soden työskenteli kumifirmassa Naugatuckissa.
Heillä oli tytär, joka syntyi, kun Soden oli koulutuksessa,
ja hän näki tytön vain kerran ennen kuin lähti Ranskaan -
kesällä 1944.
10.9. hänen johtaessaan partiota vapaaehtoisena -
Moselle-joen yli, hänen sääreensä osui.
Hän sai miljoonan dollarin haavansa,
lippunsa kotiin kuten hän sanoi,
ja hänet kannettiin latoon, jossa häntä hoidettiin.
Sitten saksalaisammus osui latoon.
Pari päivää myöhemmin Victoria Soden sai sähkeen,
jossa kerrottiin, että John oli kadonnut taistelussa.
Hän kirjoitti miehelleen saman tien.
"Rakas mieheni ja isä,
rukoilen Jumalalta, että olet kunnossa ja palaat pian,
koska en tiedä, mitä tekisin.
Sinä palaat kotiin, kultani.
Me nautimme elämästä niin kuin meidän kuuluu.
Kulta, tyttäresi on kunnossa.
Suukotan häntä joka yö isin puolesta.
Mutta kultaraukka ei tiedä,
mistä on kyse.
Hän muistuttaa sinua niin paljon kaikessa.
Lähettämäsi 40 dollarin sekki saapui.
Kiitos, kulta.
Kaikki auttaa tulevaisuutta varten.
John, en pysty enää kirjoittamaan muuta -
kuin että rakastan sinua yhä valtavasti.
Rukoilen, että olet turvassa ja pian taas kotona.
Vaimosi Virginia."
Toinen sähke saapui kuukautta myöhemmin.
John Soden ei palaisi kotiin Waterburyyn.
Ammus, joka räjähti tilapäissairaalassa,
tappoi hänet.
Virginian pikkuveli muistaa ikuisesti,
miten kirjeen luettuaan -
hänen sisarensa ulvoi kammottavasti.
Sota on enimmäkseen tylsistyneisyyttä, valheiden kertomista,
toiselta joukolta varastamista, jos heillä on jotain parempaa syömistä -
kuin itsellä,
sekä tuhansien huonojen tilanteiden kanssa pärjäämistä.
Siellä sataa ja sitä kastuu.
Siellä on liian kuuma, liian kylmä.
Tuntui siltä, että palveluksessa oli -
koko ajan epämukavaa.
Kevääseen 1944 mennessä -
Sid Phillips Mobilesta oli ollut Tyynellämerellä -
yli kaksi vuotta.
Hän selvisi taisteluista Guadalcanalissa -
ja Cape Gloucesterissa. Hän toivoi, että hänet lähetettäisiin Australiaan,
missä oli paljon olutta ja ystävällisiä naisia,
siihen asti kunnes hän palaisi kotiin.
Sen sijaan hänen ensimmäinen merijalkaväkidivisioonansa -
lähetettiin Pavuvun kaukaiselle saarelle, joka oli niin pieni,
että harjoitellessa yhden joukon piti marssia myötäpäivään -
ja toisen vastapäivään,
jotta he eivät tukkisi ainoaa tietä.
Hän istui vuoteellaan eräänä kuumana iltapäivänä -
ja näki yllättäen tutun hahmon,
parhaan ystävänsä Mobilesta,
Eugene Sledgen.
Näin hänen tulevan komppaniatietä, ja hän näytti hurjalta.
Tunnistin hänet ja juoksin ulos -
hänen nimeään huutaen.
Juoksimme toisiamme vastaan ja halasimme ja painimme -
maassa kierien.
Ympärillemme kerääntynyt väkijoukko luuli, että tappelimme.
Sitten esittelin hänet.
Se oli mahtava päivä.
20-vuotias Eugene B. Sledge -
oli Konfederaation sotilaiden lapsenlapsi.
Tämä lukutoukka oli heikko lapsena.
Hänen lääkäri-isänsä opetti häntä kalastamaan ja metsästämään.
Hän oli Marionin sotilasinstituutin ensimmäisen vuoden opiskelija -
ja opiskeli upseeriksi,
kun hän päätti värväytyä sotamieheksi merijalkaväkeen.
Hän sanoi huolestuneille vanhemmilleen,
että jos hän odottaa valmistumista,
hän ei ehkä pääsisi taisteluun
Eugene Sledge oli vain -
tavallinen nuorukainen.
Hän piti kepposista ja jekuista,
joita hän ja veljeni Sidney tekivät kaikille,
keille vain pystyivät.
He olivat hyviä ystäviä,
että mitä yksi teki, niin toinen seurasi perästä.
Hän oli veljeni tavoin -
lempeä mies joutuakseen keskelle sellaista taistelua.
Saavuttuaan Tyynellemerelle -
Sledge alkoi pitää epävirallista päiväkirjaa -
ja säilytti pientä paperinpaloja -
Uuden testamenttinsa välissä,
jotta kukaan ei tietäisi, mitä hän teki.
Vuosia myöhemmin -
sensuroimattomat muistiinpanot toimivat pohjana tuskalliselle muistelmateokselle,
joka kertoi hänen kokemuksistaan Tyynellämerellä.
"Mahtava ajatus siitä,
että meitä koulutettiin tykinruoaksi -
globaalissa sodassa, joka oli jo tehnyt lopun -
miljoonista elämistä, ei koskaan juolahtanut mieleemme.
Elämämme voisi päättyä väkivaltaisesti -
tai meistä voisi tulla invalideja niin nuorina.
Emme ymmärtäneet sitä.
Ainoa asia, mistä olimme huolissamme,
oli se, että saattaisimme pelätä liikaa tehdäksemme työmme tulituksessa.
Kaikkien mieltä kolkutti huoli siitä,
että pelon myötä voisi vaikuttaa keltanokalta."
Eugene Sledge.
Hän oli vaihtomies,
ja minä olin palaamassa kotiin,
koska olin ollut ulkomailla yli kaksi vuotta.
Ajattelin kaikkea, mitä hän tulisi kohtaamaan,
koska se oli kaikki pahaa.
Jokainen sotaretki oli paha.
Toiset olivat nopeampia ja pahempia kuin toiset.
Toisten olosuhteet olivat pahemmat,
mutta ne kaikki olivat pahoja, ja tiesin, että hänellä -
oli kovat ajat edessään.
Elokuun lopulla 1944 -
Sledge ja 16 458 muuta miestä ensimmäisestä merijalkaväkidivisioonasta -
lähtivät Pavuvulta Palau-saarille -
yli 3 200 kilometrin päähän.
Merisotilaat suuntasivat pienelle Peleliun saarelle,
minne japanilaiset olivat rakentaneet lentokentän.
Se oli vain 885 kilometriä itään Mindanaosta,
jonka piti olla kenraali Douglas MacArthurin sotaretken ensimmäinen askel -
Filippiinien uudelleenvalloituksessa.
FILIPPIINIT
MacArthur halusi Peleliun tuhoutuvan -
suojellakseen sivustaansa.
Kun Eugene Sledge ja muut merisotilaat -
liukuivat kohti kohdettaan -
pelaten pokeria ja ottaen aurinkoa kannella ajan kuluksi,
suunnitelma muuttui.
Kun amerikkalaiset voittivat ratkaisevasti -
Filippiinienmeren taistelun edellisessä kesäkuussa,
amiraali William Halsey -
ei enää pitänyt Japanin ilmavoimia vakavana uhkana.
Peleliun lentokenttä menetti merkityksensä,
mutta kukaan ei perunut saaren invaasiota.
Halsey oli varma, että sen valloittamiseen menisi vain neljä päivää.
Merijalkaväki pommitti Peleliuta kolme päivää.
Lehvistö, joka peitti sen rosoiset korallikukkulat,
poltettiin.
Itse koralli värjäytyi valkoiseksi fosforin takia.
Lopulta vastuu-upseerit kertoivat esimiehilleen,
että kohteet loppuivat.
Oli aika lähettää merisotilaat maihin.
"Invaasiota edeltävänä yönä oli vaikea nukkua.
Ajattelin kotia, vanhempiani, ystäviäni -
ja tekisinkö velvollisuuteni -
ja loukkaantuisin, vammautuisin tai kuolisin.
Tulin siihen lopputulemaan, että en voinut kuolla,
koska Jumala rakasti minua.
Sitten mietin, että Jumala rakasti kaikkia -
ja että monet kuolisivat -
tai vammautuisivat fyysisesti tai henkisesti -
tai molempia seuraavina päivinä.
Sydämeni pamppaili, ja kylmä hiki nousi.
Lopulta kutsuin itseäni pelkuriksi -
ja lopulta nukahdin mumisten Isä meidän -rukousta."
Peleliun invaasio alkoi aamulla 15.9.1944.
Puoli seitsemältä aamulla -
Sledge tovereineen -
kapusi amtrackiin, ja he lähtivät kohti saarta.
"Maailma oli painajainen täynnä välähdyksiä,
voimakkaita räjähdyksiä ja napsahtelevia luoteja.
Lukuisat amtrack-autot paloivat ympäri rantaa.
Japanilaisten konekiväärien luodit loiskahtelivat veteen -
kuin sitä olisi lyöty valtavalla piiskalla.
Kolme merijalkaväen rykmenttiä, yli 5 000 miestä,
menivät rantaan rinnakkain ja huomasivat nopeasti,
että pommitus oli tehnyt vain vähän vahinkoa -
tarkkaan valmistellulle, linnoitetulle 500 luolan -
ja piilotetun tuliaseman verkostolle.
Osassa tuliasemia oli teräksiset liukuovet.
Ne olivat kuin kennoja saaren keskellä olevassa koralliharjussa.
Japanilaiset tulittivat Eugene Sledgea -
ja hänen merisotilastovereitaan.
"Käänsin pääni poispäin -
ja toivoin, että olisin kuvitellut tämän kaiken.
Olin saanut maistiaisen sodan katkerasta ytimestä,
siitä, miten näki avuttomat toverinsa teurastettavan
ja se täytti minut inholla."
Willie Rushton, joka oli Mobilesta, oli myös rannalla.
Hän oli 11. varikkokomppanian jäsen.
Ensimmäisenä päivänä,
kun menimme sinne, he -
teurastivat merisotilaita, kuin olisimme -
teurastamolle saapuvia sikoja.
Japanilaiset olivat vaikea tapaus.
He osasivat taistella.
He hyökkäävät kaikella olemuksellaan.
Me merisotilaat olimme yhtä kovia tai kovempia kuin he.
Jatkuvasti me melkein päihitimme heidät.
Amerikkalaiset menettivät 1 200 miestä -
mutta pitivät rannan,
ja osa alkoi taistella tietään kohti sisämaata.
Eugene Sledge oli heitinmies.
Hän tulitti vihollista ammus ammuksen jälkeen,
kun ampujat etenivät hänen edellään.
Hän ja hänen rykmenttinsä onnistuivat -
liikkumaan kapean saaren halki -
ja kaivautuivat yöksi.
Kukaan ei nukkunut, koska he pelkäsivät, että japanilaiset tulisivat -
heidän alueelleen ja viiltäisivät heidän kurkkunsa auki.
"Se oli pimein näkemäni yö.
Pilvinen taivas oli yhtä musta kuin mangrovepuut,
jotka ympäröivät meitä.
Tuntui kuin olisin ollut suuressa mustassa aukossa -
ja kurotin koskettamaan taisteluhaudan reunaa -
ymmärtääkseni suunnan.
Hitaasti aloin ymmärtää todellisuutta.
Olimme korvattavissa.
Sitä oli vaikea hyväksyä.
Tulemme valtiosta ja kulttuurista, jossa elämää ja yksilöitä arvostetaan.
Olin tilanteessa,
jossa elämällä ei vaikuttanut olevan arvoa,
ja se oli äärimmäisen yksinäistä."
Seuraavana aamuna -
merisotilaiden käskettiin hyökätä lentokentän puoleisten -
harjanteiden japanilaisasemiin.
Tankit ja tykistö menivät edellä.
Jalkaväki ja Sledge seuraisivat heitä -
ja ryntäisivät paljaan sorakiitoradan halki hyökkäämään korkeassa maastossa.
Lämpötila lähenteli 38:aa astetta.
Varjoa ei ollut.
Ainoa saatavilla oleva vesi -
tuotiin rannalta 19 litran kannuissa,
ja dieselöljy pilasi sen.
Lukuisat miehet pyörtyivät lämpöhalvauksen takia -
ennen taistelusignaalia.
Kun merisotilaat,
neljä pataljoonaa ja 1 800 miestä,
etenivät,
vihollinen alkoi tulittaa kaikin voimin.
"Purin hampaitani yhteen,
puristin asettani ja toistin mielessäni:
'Herra on minun paimeneni. Ei minulta mitään puutu.
Vaikka minä kulkisin pimeässä laaksossa,
en pelkäisi mitään pahaa, sillä sinä olet minun kanssani.'
Mitä pidemmälle menimme, sitä pahempi tilanne oli.
Vaikutti mahdottomalta, että kukaan meistä pääsisi perille.
On kauhistuttavaa, kun kohti ammutaan -
tykistöllä ja heittimillä.
Kun niin käy avomaastossa, kauhu syvenee."
Jotenkin Sledge pääsi kiitoradan halki turvallisesti -
ja suojautui parhaansa mukaan pensaan alle.
Hän "vapisi kuin lehti", hän kirjoitti,
mutta lohduttautui sillä,
että lähettyvillä oleva Guadalcanalin taistelun veteraani -
vapisi myös.
Japanilaisten taktiikka oli muuttunut sitten sodan alkuaikojen.
Itsetuhoiset banzai-hyökkäykset,
joita nähtiin Guadalcanalissa, Tarawassa -
ja Saipanissa, olivat pitkälti mennyttä.
Sen sijaan Peleliun 10 500 puolustajaa -
hyökkäsivät saaren jokaisen millimetrin kimppuun -
rinteen linnakkeistaan.
Heidät piti joko räjäyttää tai ajaa ulos tulella -
yksi kerrallaan.
"Jo ennen kuin tomu laskeutui,
näin japanilaisen sotilaan ilmestyvän räjähdyksen aukosta.
Hän nosti kätensä heittääkseen kranaatin meitä päin.
Aseeni oli jo ylhäällä.
Kun hän ilmestyi, tähtäsin häntä rintaan -
ja aloin ampua.
Kun ensimmäinen luoti osui, hänen kasvonsa vääntyivät tuskasta.
Hänen jalkansa pettivät.
Kranaatti lipsahti hänen otteestaan.
Tapoin miehen lähietäisyydellä.
Se, että näin tuskan hänen kasvoillaan,
kun luotini osuivat häneen, oli kuin salamanisku.
Sodasta tuli yhtäkkiä henkilökohtainen asia."
Myös Willie Rushton oli taistelun keskellä.
Se ei ollut tarkoitus.
Hänen joukkueensa piti vain purkaa autosta tarvikkeita ja ammuksia.
Kun taistelu alkoi,
hän ja pari ystävää ilmoittautuivat -
vapaaehtoisiksi etulinjaan.
Olimme paikalla, kun taistelu oli meneillään.
He tappoivat meitä sitä mukaa kuin astuimme eteenpäin.
He tappoivat meitä yksi kerrallaan.
Ei ollut väliä, oliko musta vai valkoinen.
He eivät välittäneet siitä, jos oli osa taistelua.
Rushtonin varikkokomppanian 15 jäseneen osui.
Hän oli yksi haavoittuneista, kun sirpale osui hänen sääreensä.
Hänet kannettiin rantavedessä olevaan sairaalalaivaan.
Hän oli laivan ainoa loukkaantunut tummaihoinen.
Kun hänen vammansa oli hoidettu,
hän kysyi, voisiko saada hiustenleikkuun.
Laivan parturi kieltäytyi.
Kun menin sinne, hän sanoi:
"En voi leikata hiuksiasi."
Sitten -
pari valkoista merisotilasta kysyivät:
"Mikset voi?
Hän ei tarvitse kampausta,
leikkaat vain hiukset.
Hän haluaa vain hiukset pois korviltaan."
Hän sanoi: "Ei, en voi leikata hänen hiuksiaan."
Sitten kapteeni puuttui asiaan.
Punaisen ristin laivan kapteeni tuli paikalle -
ja sanoi parturille:
"Käsken sinua ensimmäistä ja viimeistä kertaa.
En välitä kuka laivalle tulee,
jos hän on amerikkalaissotilas,
olkoon hän musta, valkoinen tai mitä vain,
haluan, että leikkaat hänen hiuksensa."
Hän sanoi: "Älä enää koskaan sano noin."
Sotamies Rushton sai hiustenleikkuunsa.
Eugene Sledgelle -
ja muille Peleliussa taisteleville merisotilaille -
yksi päivä, tulipalo ja kauhun täyteinen ilta -
seurasi toista.
"Hiljaisina hetkinä -
miehet veivät tavaraa vihollisruumiiden repuista ja taskuista muistoiksi.
Miehet kehuskelivat palkinnoilla sekä vertailivat ja vaihtoivat niitä.
Se oli julma, kammottava rituaali, jollaista ei ole nähty -
sitten muinaisten aikojen taistelukenttien,
joiden vastustajat vihasivat toisiaan syvästi.
Se oli sivistymätöntä kuten sota kaiken kaikkiaan -
ja toteutettiin raakalaismaisesti.
Kyse ei ollut vain metsästysmuistoista tai vainajien ryöstämisestä,
vaan se muistutti intiaanisoturien skalpeerauksia.
Kun otin pistimen ja huotran -
kuolleelta japanilaiselta,
huomasin merisotilaan raahaavan ruumista,
mutta japanilainen ei ollut kuollut.
Hänen selkänsä oli haavoittunut vakavasti,
eikä hän voinut liikuttaa käsiään.
Japanilaisella oli suussaan valtavia kultahampaita,
ja hänen vangitsijansa halusi ne.
Hän laittoi veitsensä kärjen hampaan juureen -
ja löi kahvaa kämmenellään.
Koska japanilainen potki jaloillaan ja heittelehti,
veitsen kärki kimposi hampaasta -
ja upposi syvälle uhrin suuhun.
Merisotilas kirosi -
ja viilsi hänen poskensa auki korvasta korvaan.
Huusin: 'Lopeta hänen kärsimyksensä.'
Sain vastaukseksi vain kiroilua.
Toinen merisotilas tuli -
ja päätti vihollisen tuskat ampumalla luodin hänen päähänsä.
Keräilijä murahti -
ja jatkoi palkintojensa kaivamista häiriintymättä.
Oli tiettyjä alueita, joille menimme useita kertoja -
verisen sotaretken venyessä.
Totuin näkemään tietyn vihollissotilaan ruumiin -
kuin se olisi maamerkki.
Oli karmeaa nähdä mädäntymisen etenevän vaiheittain.
Oli vasta tapettu, pöhöttynyt,
toukkien syömä mädäntynyt, osittain näkyvät luut...
Kuin biologinen kello -
se näytti vääjäämättömän ajankulun.
Joka kerta, kun komppaniani ohitti sellaisen maamerkin,
meitä oli vähemmän."
"Peleliun vastapuolet -
olivat kuin kaksi skorpionia pullossa", Eugene Sledge kirjoitti.
"Yksi oli tuhottu,
toinen lähestulkoon."
Kuuden viikon taistelun jälkeen -
Sledge ja ensimmäinen merijalkaväkidivisioona -
vietiin lopulta pois saarelta.
Menisi vielä yksi kuukausi -
ennen kuin japanilainen komentaja lähetti esimiehilleen viestin.
Hän sanoi: "Kaikki on ohi Peleliussa." Sitten hän teki itsemurhan.
Kourallinen japanilaisia jatkoi taistelemista -
helmikuuhun 1945.
HAUTUUMAA
Peleliun valtaamisen piti viedä neljä päivää.
Se vei yli kaksi kuukautta.
Kymmenentuhatta japanilaista,
eli lähes jokainen saarta puolustanut mies, kuoli.
Yli 1 200 amerikkalaista menehtyi.
Heidän joukossaan oli sotamies John D. New,
joka varttui Mobilessa lähellä Eugene Sledgea.
Hän heittäytyi japanilaisten kranaatin päälle -
ja pelasti kahden ystävänsä hengen mutta menetti omansa.
Hän sai kuolemanjälkeisen kunniamitalin sankaruudestaan.
5 274 amerikkalaista haavoittui tai katosi.
Eugene Sledgen komppanian 235 miehestä -
vain 85 lähti saarelta ilman fyysisiä vammoja.
Lopulta tälle pienelle lentokentälle,
jonka vuoksi moni Sledgen ystävistä kuoli, ei ollut taktista tarvetta.
"Kun yritin päästä ylös veneeseen varusteideni kanssa,
olin kuin väsynyt hyönteinen, joka kiipeää köynnöstä.
Mutta viimeinkin ryömin pois Peleliun syövereistä.
Laitoin varusteeni hyllylleni ja menin kannelle.
Suolaista ilmaa oli herkullista hengittää.
Oli luksusta vetää henkeen pitkiä, syviä henkäyksiä tuoretta, puhdasta ilmaa.
Mutta osa minusta kuoli Peleliussa.
Ehkä se lapsellinen viattomuus,
jonka vuoksi olin uskonut väitteeseen, että ihminen on pohjimmiltaan hyvä.
Ehkä menetin uskoni siihen, että korkean aseman poliitikot,
joiden ei tarvinnut sietää sodan raakuuksia,
lakkaisivat mokaamasta ja lähettämästä muita sietämään niitä."
Eugene Sledge.
Maltoimme tuskin odottaa seuraavaa sotaelokuvaa,
koska se oli täynnä sankaruutta,
ja kaikki tekivät uhrauksia sodan puolesta -
ja kaikki, jotka kuolivat, tekivät niin syystä.
Yleisö reagoi eniten elokuviin kuten -
John Waynen Lentävät tiikerit.
Kun hän ampui alas japanilaiskoneita -
ja japanilaispilotti laittoi kätensä kasvoilleen -
ja hänen sormiensa välistä tuli verta,
me nousimme hurraamaan,
koska hyvikset olivat voitolla.
Sodan tuoma suuri muutos oli se,
että olin liikemies 10-vuotiaana.
Olin lehdenkantaja, ja minulla oli omat rahani -
ja oma reittini.
Mitä tein, kun sain ensimmäisen palkkani?
Ostin pahvikopion -
30-kaliiberin konekivääristä.
Menin kotiin ja laitoin sen puuhun takapihalle -
ja leikin, että hoidin vihollisen sillä tavoin.
Se oli panokseni sodankäyntiin.
Melkeinpä me kaikki leikimme sotaa,
mutta oli kiinnostavaa, että leikeissämme -
kukaan ei koskaan kuollut.
Jos jotakuta ammuttiin, joku tuli avuksi ja hoiti kuntoon,
ja sitten sai nousta ylös ja ampua jälleen.
Sota muutti Sacramentoa -
kuten se oli muuttanut Waterburya, Mobilea
ja lukuisia muita kaupunkeja ympäri maata.
Naiset ajoivat busseja ja ohjasivat keskustan liikennettä.
Noin 12 000 paikallista poikaa oli lähtenyt sotaan -
sitten Pearl Harborin,
mukaan lukien Earl Burke,
joka toipui yhä 8. ilmavoimien jäsenenä -
saamistaan vammoista,
sekä Harry Schmid, joka taisteli saksalaisia vastaan Hollannissa.
Kaupungin 7 000 amerikanjapanilaista asukasta -
olivat myös kadonneet.
Heidät lähetettiin vankileireille ympäri länttä.
Toiset asuivat heidän kodeissaan ja farmeillaan ja hoitivat liiketoimia.
Osa piti huolta -
poissaolevien ystäviensä eduista,
toiset hakivat hyötyä itselleen naapureidensa epäonnesta,
kun uudet meksikolaiset maahanmuuttajat korjasivat heidän satoaan.
Sacramentoon virtasi myös 28 000 puolustustyöläistä.
Heille kaikille piti löytää tilaa.
Samoin tuhansille, jotka palvelivat kaupungin kolmessa lentotukikohdassa,
Bealessa, Matherissa ja McClellanissa.
Liittovaltion hallitus rakensi kolme asutustaajamaa,
mutta satojen piti nukkua kaupungin putkassa,
Memorial-auditorion kellarissa -
ja japanilaisten buddhalaisyhdistyksen salissa,
joka oli tyhjillään, koska sen jäsenet oli viety pois.
Ensimmäisenä sunnuntaina, kun tulin kaupunkiin,
kävelin pitkin Capitol Avenueta.
Matkalla kohti Capitolia -
katsoin ylös ja näin appelsiineja -
korkealla puussa ja jäin siihen pitkäksi aikaa.
Tämä oli huhtikuussa,
ja olin siinä jonkin aikaa ihailemassa -
enkä voinut uskoa, että näin appelsiineja huhtikuussa,
kun kotonani satoi vielä lunta.
TERVETULOA
Sotamies William H. Perkins Rhode Islandin Newportista -
saapui McClellanin lentotukikohtaan keväällä 1944.
Hän kuului tummaihoisista koostuvaan 4909. ilmailutukikohtayksikköön,
johon kuului rekkakuskeja, messityöläisiä, vartijoita ja sotilaspoliiseja.
He asuivat ala-arvoisissa puuhökkeleissä -
alueella, jota he kutsuivat "Splinter Cityksi".
Yksi Perkinsin parhaista ystävissä joukkueessa -
oli pennsylvanialainen collegeopiskelija korpraali Walter Thompson,
joka toivoi pääsevänsä hävittäjälentäjäksi -
muttei päässyt sisään Tuskegeen ilmailukouluun,
joka oli ainoa afroamerikkalaisille avoin ilmailukoulu.
Siellä oli noin 1 200 - 1 500 miestä -
kaikkialta Amerikkaa kaikenlaisilla taustoilla.
Siellä oli korkeakoulutettuja -
sekä melkeinpä lukukyvyttömiä.
Kaikilla oli sama tehtävä -
älyllisistä kyvyistä riippumatta.
Jos oli värillinen, sai komennon -
4909. joukkoon.
Tukikohdassa oli eri palvelut -
tummaihoisille ja valkoisille.
Eri teatterit, kappelit ja jopa keilailuradat.
Yksiköllä oli oma big band, 4909 Barons of Swing.
Walter Thompson ja William Perkins kuuluivat molemmat orkesteriin.
Olin kuullut niin paljon Kaliforniasta.
Paikka kuulosti niin hohdokkaalta -
pikkukylästä tulevalle.
Ajattelin: "Minun on parasta mennä." Tein siis niin.
Jeroline Green tuli Sacramentoon -
Kansasin Coffeyvillesta.
Hän oli vain yksi 8 miljoonasta amerikkalaisesta,
jotka muuttivat Tyynenmeren rannikolle -
sodan aikaan puolustusvoimien työpaikkojen perässä.
Tajusin, että jos olisin pysynyt kotona,
olisin varmaan käynyt koulun loppuun -
mutta päätynyt työskentelemään -
jonkun valkoisen rouvan keittiöön.
Ei ollut kasvumahdollisuuksia.
Sitten minut palkattiin inventaariovirkailijaksi,
ja laskin muttereita, pultteja ja ruuveja.
Jerri Green työskenteli McClellanin lentotukikohdassa -
rinnakkain uuden parhaan ystävänsä Barbara Covingtonin kanssa.
Covingtonille teki tiukkaa saada kasaan rahat -
lukukausimaksuihin ja kirjoihin,
kun hän kuuli McClellanin tarjoamista mahdollisuuksista.
Saimme töitä viikossa.
Siihen aikaan oli mahdollista saada hommia saman tien.
Saimme töitä konekirjoittajina -
McClellanin lentotukikohdassa.
Palkkani loikkasi 24 dollarista kuussa 65 dollariin.
Palkkani oli suhteellisen hyvä.
Tummaihoiset haluttiin pitää yhdessä paikassa.
Ihmettelen nyt, miten hyvin suhtauduimme asiaan.
Otimme kaiken irti siitä.
Ihan oikeasti.
Yritimme saada siitä irti niin paljon kuin mahdollista.
Yritimme pitää niin paljon hauskaa kuin mahdollista.
Barbara Covington ja Jerri Green -
esiintyivät joskus 4909. orkesterin kanssa.
He tanssivat "Flora Dora Cora" -nimellä.
He ystävystyivät Walter Thompsonin ja William Perkinsin kanssa.
Se oli mainiota aikaa.
Menimme tukikohtaan ja kuuntelimme,
kun he soittivat kauniita lauluja.
Hassua oli,
että monien orkesterin jäsenien -
tyttöystävät olivat yleisössä,
ja osa pystyi hädin tuskin soittamaan,
kun he näkivät tyttöjensä tanssivan toisten kanssa.
Barbara Covington ja William Perkins menivät naimisiin sodan jälkeen.
Walter Thompson ja Jerri Green eivät odottaneet niin kauaa.
He avioituivat vuoden 1944 lopulla -
McClellanin lentotukikohdassa Kalifornian Sacramentossa.
"Santo Tomasin leiri, Manila.
Isiltä loppui tupakka.
Hän kuivattaa papaijanlehtiä katolla ja polttaa sitä.
Ihmiset käyttävät kaikkea tupakkansa käärimiseen.
Jotkut käyttävät jopa Raamatun sivuja,
koska paperi on niin ohutta.
Joka päivä kuulen kertomuksia oudoista asioista, joita joku on tehnyt.
Katolinen pappi sortui kuolemansyntiin naisen kanssa,
sitten rakastui naiseen,
hempeili kaikkien edessä niin,
että hänet potkittiin pois kirkosta.
Kuulin vaimon ja miehen tappelevan kovaäänisesti.
Nainen huusi: 'Jos en olisi nainut sinua,
en olisi tällä leirillä.'"
Sascha Weinzheimer.
11-vuotias Sascha Weinzheimer perheineen -
oli yhä vankina 4 000 muun siviilin kanssa.
Japanilaiset kokosivat heidät -
Santo Tomasin yliopiston maille -
Luzonin saarella Manilassa.
Sodan edetessä olosuhteet olivat heikentyneet tasaista tahtia.
Kun ruoan määrä rupesi vähenemään, kaikki alkoi mennä pieleen.
Loppua kohden äitini painoi 33 kiloa.
Hän imetti veljeäni kolmevuotiaaksi.
Veli on siis pulska kuvissa -
äidinmaidon ansiosta.
Mutta se kulutti häntä.
"21.9.1944.
Noin puolikymmeneltä tänä aamuna -
seitsemän japsikonetta harjoitteli syöksyjä yläpuolellamme.
Se oli kirkas ja aurinkoinen päivä.
Kuulimme useamman koneen äänet kaukaisuudessa -
muttemme kiinnittäneet siihen huomiota.
Äiti sanoi: 'Tuo on eri ääni.
Ettekö kuule?'
Äiti juoksi ulos ja huusi: 'Katsokaa!
Niitä on sadoittain!'
Kiiruhdimme ulos,
ja yläpuolellamme oli lentokoneita!
Kaikki huusivat ja osoittivat niitä."
Se oli mahtavaa.
Ensinnäkin ne eivät olleet Mitsubishin moottoreita -
vaan amerikkalaisia, erikuuloisia, voimakkaita moottoreita.
Joukoittain amerikkalaiskoneita lentotukialuksilta -
vyöryi Manilan yli.
Ne pommittivat japanilaisten asemia -
ja hyökkäsivät satamassa olevien japanilaisten sotalaivojen kimppuun.
"Kaikki olivat niin innoissaan.
Totta kai se oli vaarallista -
sirpaleiden takia.
Niitä putoili ympäri leiriä ilmatorjunta-aseista.
Mutta kaikki ajattelivat, että omat poikamme -
ja pommimme eivät satuttaisi meitä."
Lopulta japanilaiset näkivät, että sekosimme.
He katsoivat ylös ja määräsivät,
että meidän piti mennä päärakennukseen.
Jos jäisimme kiinni omien koneidemme katsomisesta,
joutuisimme maksamaan.
Monet vangeista ja miehistä -
lähetettiin pääportille ja sidottiin pylväisiin.
Heidät pakotettiin katsomaan aurinkoon koko päivän ajan.
Japanilaiset hallitsivat yhä Filippiinejä,
mutta amerikkalaisten hyökkäys oli alkanut.
Seuraavana aamuna -
vanki, joka soitti musiikkia leirin kaiuttimista,
pisti "Pennies from Heaven" -laulun soimaan.
20.10., kuukautta myöhemmin,
kenraali Douglas MacArthurin joukot -
laskeutuivat Leyten saarelle.
Se oli ensimmäinen jalansija -
Filippiinien haltuun ottamisessa.
MacArthurin omat maihinnousujoukot jäivät jumiin 68 metriä rannasta,
ja hänellä ei ollut muuta vaihtoehtoa kuin kahlata rantaan.
ENSIKUVAT: MACARTHUR SAAPUU FILIPPIINEILLE
Hänen PR-koneistonsa otti kaiken irti.
MAHTAVAT INVAASIOJOUKOT SAAPUVAT LEYETEN SAARELLE
Kun kenraali MacArthur hylkäsi komennon Bataanissa -
presidentin käskystä, hän vannoi -
palaavansa.
Nyt hän sanoo filippiiniläisille: "Olen palannut."
Kun hän kahlasi veden läpi rannalle,
elokuvateatterissa hurrattiin.
Koska me näimme MacArthurin palaavan.
Tiedän nyt, että moni asia oli lavastettu,
mutta tuntui hyvältä nähdä hänen kävelevän sinne.
AMERIKAN HÄVITTÄJÄT VALTAAVAT FILIPPIINIT
MACARTHUR PITÄÄ LUPAUKSENSA
MacArthurin paluu riemastutti amerikkalaisia ja filippiiniläisiä.
Kun hänen miehensä ryhtyivät taistelemaan Filippiinien saarien halki,
jäljellä olevat aiemmin mahtavat Japanin joukot -
päihitettiin historian suurimmassa meritaistelussa -
Leytenlahden taistelussa.
Mutta 24 vapaaehtoista vihollispilottia -
antoi uusia todisteita Japanin päättäväisyydestä -
jatkaa taistelua todennäköisyyksistä huolimatta.
He törmäsivät tarkoituksella aluksillaan amerikkalaislentotukialuksiin -
ja yrittivät sytyttää ne tuleen.
Heitä kutsuttiin nimellä kamikaze, joka tarkoittaa "jumalallista tuulta".
Huolimatta merivoitosta -
edessä oli kuukausien verinen taistelu -
ennen kuin Filippiinit -
ja sen saarilla olevat vangit -
saatiin vapautettua.
Kaikki pelkäsivät kuollakseen kaiken aikaa.
Silti sitä ei sanottu -
tai sen ei annettu näkyä.
Sitä oli peloissaan ja tiesi, että muutkin olivat.
Pako oli mahdotonta, koska ei ollut vaihtoehtoja.
Sieltä ei päässyt pois.
Sitä ei voinut muuttaa. Siellä oli jumissa,
kunnes menehtyi tai haavoittui.
Tai kunnes pakeni -
ja antoi kaikkien halveksua itseään,
mikä on mahdotonta monille.
Ei ollut pakotietä. Se oli tilanne,
jollaiseen ei koskaan joudu siviilielämässä.
Euroopassa -
liittoutuneet olivat yhä jumissa pohjoisessa.
He kärsivät varusteongelmien,
operaatio Market Gardenin epäonnistumisen -
ja saksalaisten kasvaneen vastustuksen vuoksi.
Amerikan 7. armeijan matka pohjoiseen -
Etelä-Ranskassa oli myös joutunut vaikeuksiin.
He laskeutuivat Marseilleen elokuun puolivälissä.
Ensin asiat menivät paremmin -
kuin kukaan oli odottanut.
Kuukauden sisällä he olivat kulkeneet melkein 645 kilometriä,
ottaneet 89 000 saksalaisvankia -
ja muodostaneet Pattonin 3. armeijan kanssa -
lopultakin yhtenäisen rintaman,
jonka Eisenhower uskoi olevan oleellinen liittolaisille.
Tuhannet saksalaiset perääntyivät -
Vogeeseille.
Jyrkillä vuorilla oli tiheitä ikivihantia metsiä,
sumua ja kylmiä syyssateita.
He asettuivat sinne -
käskynään pysäyttää liittoutuneiden eteneminen Saksaan.
Amerikkalaisyksiköt, jotka taistelivat -
Italian vuorilla, lähetettiin Ranskaan -
ja määrättiin taistelemaan Vogeesien halki.
Yksi joukoista oli 36. divisioona Teksasista,
joka melkein tuhottiin -
Monte Cassinolla edellistalvena.
Esikunnan käskystä -
heihin liitettiin -
100./442. taistelujoukko.
Se koostui amerikanjapanilaisista,
joista suurin osa värvättiin Yhdysvaltain -
vankileireiltä.
Armeija piti heitä aiemmin ongelmana.
Nyt nämä ongelmanratkaisijat -
kutsuttiin paikalle, kun toiset epäonnistuivat.
Siellä oli todella kylmä.
Silloin kadonneen pataljoonan sotaretki tapahtui,
koska kenraalimme oli erittäin -
kunnianhimoinen.
On sanonta "verta ja suolia".
Tällä kertaa oli kyse meidän verestämme ja hänen suolistaan.
Kenraalimajuri John E. Dahlquist -
oli Teksasin divisioonan komentaja ja suhteellisen kokematon taistelija.
Hän oli lähes menettänyt komentonsa kahdesti -
matkalla pohjoiseen Rivieralta -
annettuaan miestensä jäädä jälkeen.
Hän oli vakuuttunut,
että hän oli parempi taktikoija kuin monet kokeneet sotilaat.
Hän käyttäisi amerikanjapanilaisia veteraaneja -
korjaamaan omat virheensä.
Heidän ensimmäinen kohteensa oli Bruyèresin kylä.
Dahlquist vakuutti heille,
että ympäröivillä kukkuloilla oli vähän puolustusta.
Tosiasiassa -
ne olivat täynnä piiloutuneita saksalaisia.
442. joukot päihittivät ne neljässä päivässä -
huolimatta maaperästä,
jatkuvasta jäisestä sateesta, joka täytti poterot -
sekä tykistötulesta, jota ammuttiin puiden välistä.
Heidän vallattuaan Bruyèresin -
kenraali Dahlquist vaati,
että he etenisivät vihollisalueelle -
valloittamaan raskaasti puolustetun -
kukkulan Biffontainessa,
pienessä kylässä, joka ei ollut tärkeä.
Sitten heidän tuli valloittaa itse kaupunki.
He tekivät kaiken -
vain kahdessa päivässä,
mutta he kärsivät paljon -
osittain siksi, että kokematon Dahlquist -
antoi heille epärealistisen määräajan kukkulan valloittamiseen -
ja sitten käski heidän poistua -
ja pakotti heidät valloittamaan sen uudestaan saksalaisten palattua.
Kenraali Dahlquist oli -
hyvin tiukka kenraali.
Erityisesti vaikutti siltä,
että hän vaati liikaa 442. joukolta.
Hän käski meitä etenemään.
Hän oli ankara.
En kunnioittanut häntä lainkaan.
Sillä välin kenraali Dahlquist lähetti Teksasin pataljoonansa -
tiheämetsäiselle harjanteelle -
kohti St. Dién tärkeää kaupunkia.
Veteraaniupseerit varoittivat jälleen,
että metsä olisi täynnä saksalaisia.
Jälleen Dahlquist väitti, etteivät he olisi siellä.
Tunnin sisällä teksasilaiset olivat hyökkäyksen alla.
Saksalaiset eristivät ja piirittivät 275 heistä.
He tulivat kolmelta laidalta.
Kahden päivän ajan ammukset moukaroivat heidän asemiaan.
Teksasilaisilta alkoivat loppua ruoka ja ammukset.
Kaksi läpimurtoyritystä epäonnistui.
Lopulta 26.10. -
Dahlquist määräsi 442. joukon -
väsyneet miehet palaamaan metsään -
pelastamaan kadonneen pataljoonan,
joksi teksasilaisia kutsuttaisiin,
ja palauttamaan hänen maineensa.
Kerran rykmenttimme komentaja eversti Pence -
aneli divisioonan komentajalta,
että voisimme vetääntyä, koska miehet olivat niin väsyneitä.
Divisioonan kenraali sanoi:
"Ei, meidän on pelastettava pojat, koska joka päivä on tärkeä.
Menkää pelastamaan heidät,
vaikka se vaatisi teidät kaikki."
Viiden päivän ajan -
he yrittivät päästä ansassa olevien luo -
taistellen yhdeltä puulta seuraavalle.
Aamulla 30.10. -
he olivat vain 900 metrin päässä selviytyjistä -
mutta jumissa rinteellä tykistötulen -
ja konekivääritulen takia.
Olimme jumissa, koska maasto oli jyrkkää,
ja olimme siis omillamme.
Se oli kuin taistelu lehmipoikien ja inkkareiden välillä,
ja toiset eivät pystyneet auttamaan meitä.
Lopulta heille riitti.
I-komppania ja Robert Kashiwagin K-komppania nousivat jaloilleen -
ja ryntäsivät rinteelle -
heittäen kranaatteja saksalaisten konekivääriasemiin -
ja tulittaen vyötäröltä kiivetessään.
Menimme täysin sekaisin.
Olimme vihaisia kaikille -
ja valmiita tappamaan kaikki, jotka olivat siellä.
Lopulta pääsimme kadonneen pataljoonan luo,
ja selviytyjiä oli vain noin 230.
Menetimme 400 miestä yrittäessämme pelastaa 230.
Maksoimme kamalan hinnan.
Kun pelastimme joukon,
ensimmäinen paikalle tullut kaukasialainen -
sanoi: "En ole koskaan ollut näin iloinen nähdessäni japsin."
Se oli ensimmäinen asia, mitä hän sanoi.
Metsään lähti 185 I-komppanian miestä.
Vain kahdeksan palasi ehjänä.
Robert Kashiwagin K-komppaniassa oli 186 miestä.
Vain 17 käveli pois metsästä.
Loput kuolivat, haavoittuivat tai katosivat.
Kashiwagiin osui sirpale kolmatta -
ja taistelun aikana neljättä kertaa.
Pari päivää myöhemmin herra ja rouva Kametaro Takeuichi,
jotka asuivat ennen Sacramentossa ja nyt piikkilanka-aidan takana -
Granadan siirtokeskuksessa, saivat sähkeen.
Heidän poikansa Tadashi kuoli -
yrittäessään pelastaa kadonneen pataljoonan.
12.11. -
kenraali Dahlquist ilmoitti,
että hän halusi nähdä 442. joukon -
kiittääkseen heitä toimistaan.
Kenraali päätti,
että he halusivat antaa meille palkintoja -
ja huomioida tekomme.
Hän sanoi: "Koko rykmentti muodostelmaan."
Kun kenraali saapui paikalle,
hän katsoi vihaisena muodostelmaa -
ja sanoi: "Käskin tuoda koko rykmentin tänne."
Everstimme sanoi -
kyyneleet silmissään: "Kenraali,
tästä rykmentistä ei ole muita jäljellä.
Te teitte tämän meille."
100./442. joukko vietti seuraavat neljä kuukautta -
Etelä-Ranskassa -
ja saivat sitten uuden komentonsa.
Heitä tarvittiin johtamaan uutta hyökkäystä -
siellä, mistä he aloittivat, eli Italiassa.
Selviytyjien kenraali Dahlquistia kohtaan tuntema katkeruus -
jatkoi kytemistään.
Monta vuotta myöhemmin Fort Braggissa -
Dahlquist tapasi valkoisen everstiluutnantin,
joka oli palvellut amerikanjapanilaisten kanssa.
Hän ojensi kätensä.
Dahlquist sanoi: "Menneet ovat menneitä.
Se on ollutta ja mennyttä, eikö?"
Eversti teki kunniaa -
muttei suostunut kättelemään häntä.
AITO LEHMÄN MAITO -
ON ILO PALAAVILLE SOTAVETERAANEILLE
Kouluissa -
puhuttiin sodan tapahtumista -
kaikilla luokilla, mitä muistan.
Toisinaan joku palasi kotiin -
ulkomailta ja tuli koululle -
kertomaan, missä hän oli ollut.
Mutta -
en ollut 6-10-vuotiaana -
kiinnostunut sodan geopolitiikasta.
Minua kiinnosti itse puhuja.
Kun Eugene Sledge yritti toipua Peleliun kauhuista,
hänen paras ystävänsä Sid Phillips oli kotona Mobilessa.
Se oli kuin unta,
kuin en olisi oikeasti menossa kotiin.
Senkin jälkeen, kun saavuin Mobileen,
ajattelin, etten voinut olla siellä -
ja että heräisin.
Se tunne -
oli ahdistava.
Ei tuntunut siltä, että selvisin sodasta -
ja että olin takaisin kotikaupungissani -
ja kotitalossani.
En nukkunut kolmeen päivään.
Olin hämmästynyt, kun näin, miten paljon kaupunki oli muuttunut.
Siellä oli niin kiireistä ja ruuhkaista,
että tuskin tunnistin paikkaa.
Uskon, että jokainen armeijassa ollut mies tiesi,
että kun tulee kotiin lomalle,
oli todennäköistä, että käyttäisi -
huonoa kieltä.
Se oli päällimmäisenä ajatuksissa.
Piti puhua hitaasti ja päättäväisesti -
ja toistaa mielessään se,
mitä aikoi sanoa ennen kuin puhui,
koska armeijassa -
ei käytetä adjektiiveja.
Kaikki adjektiivit unohtuvat ja käyttää vain yhtä tai kahta.
Kuten?
En kerro.
Vaimoni tulisi taivaasta ja löisi minua.
Rintamaan meno on rohkeaa,
koska ei tiedä mitään siitä, mitä on meneillään.
On helppoa tehdä rohkeita tekoja -
ja toimia, koska ei tiedä vielä kaikkea.
Pikku hiljaa...
Saapuessaan sitä on huippurohkea,
ja joka kerta, kun pelästyi pahasti,
rohkeudesta katosi jonkin verran, kunnes sitä ei ollut enää jäljellä.
Se oli kamalin hetki.
Kun kadonnutta pataljoonaa pelastettiin,
Paul Fussell, uusi vänrikki -
103. jalkaväkidivisioonasta, leiriytyi Epinalissa -
Vosgeesien juurella.
Hän oli 20-vuotias ja kotoisin Kalifornian Pasadenasta.
Häntä oli koulutettu 19 kuukautta,
ja hän oli täynnä intoa.
Hän kertoi vanhemmilleen tuntevansa olonsa luottavaiseksi ja turvalliseksi -
lähtiessään sotaan.
Hänen ja kanssasotilaidensa saama vastaanotto -
ensipäivinä Etelä-Ranskassa -
teki hänestä optimistisemman.
Kun divisioona liikkui pohjoiseen Rhônen laaksoon,
nuoria naisia ilmestyi tielle -
vilkuttaen ja antaen heille viinipulloja.
Toimme mukanamme terveyttä, mikä oli tärkeää,
sekä nuoruutta ja optimismia.
Sen takia 18-vuotiaat ylipäänsä pystyivät käymään sotaa.
He olivat lapsia.
He olivat optimistisia.
He ajattelivat, että hyvä työ palkittaisiin.
He olivat niin viattomia.
He eivät tienneet elämän onnettomuuksista.
Yöllä 10.11. -
hän ja loput F-komppanian miehet -
käskettiin eturintamaan -
metsäiselle rinteelle lähelle St. Diéta,
jonne kadonnut pataljoona oli ollut matkalla,
kun saksalaiset piirittivät heidät.
Heidän piti korvata väsynyt komppania,
joka oli taistellut vihollista vastaan viikkoja.
Näin kaksi saksalaislasta -
kuolleina selällään.
Korvaamamme yksikkö tappoi heidät edellisenä päivänä.
He olivat niin nuoria, etten uskonut sitä.
He olivat noin 12-14-vuotiaita.
Sodan loppupuolella -
saksalaiset raapivat kasaan keitä vain,
vanhuksia, jotka pystyivät tuskin kävelemään,
ja pikkulapsia peruskoulusta.
Lapsilla oli univormut yllään.
Heillä oli lakit päässään, ei kypäriä.
Kumpaakin oli ammuttu päähän.
Sinipunaiset aivot -
näkyivät toisen sieraimista.
Heidän silmänsä olivat myös auki.
Toisen -
sinipunaiset aivot tulivat ulos hänen lakkinsa alta,
ja ne nostivat hänen lakkiaan,
joka oli hänen päässään.
Sen näkeminen oli sokki.
Puhun siitä harvoin.
Siitä tajusin tuskallisen totuuden,
että sota oli vakava asia.
Tappaisimme ihmisiä heidän iästään riippumatta,
jos vain heillä olisi Saksan univormu yllään,
ja he yrittäisivät tappaa meidät.
Mietin usein, mikseivät saksalaiset antautuneet.
Mikseivät he antautuneet Normandian jälkeen?
Päästyämme onnistuneesti mantereelle -
minusta oli ilmiselvää, että voittaisimme sodan.
Kyse oli siitä, miten pian voittaisimme.
Kaikki se, mitä kävimme läpi, ja ihmiset, keitä tapoimme.
Mutta mikä olisi ollut vaihtoehto?
Liittoutuneiden komentajat Euroopassa eivät odottaneet -
operaatio Market Gardenin lopputulosta -
ennen kuin aloittivat neljä lähes identtistä hyökkäystä länsivallilla,
jota liittoutuneet kutsuivat Siegfried-linjaksi.
Kaikki epäonnistuivat.
Seitsemäs armeija pääsi Strasbourgin ohi -
mutta pysäytettiin Reinin länsirannalle.
Pattonin kolmas armeija valtasi Metzin -
ja turvasi kolme sillanpäätä Saarin luona -
muttei voinut jatkaa eteenpäin -
ennen kuin se saisi lisää polttoainetta jatkaakseen.
Pohjoisessa -
amerikkalaisten ensimmäinen armeija aloitti kaksi hyökkäystä.
Ensimmäinen saksalaisessa Aachenin kaupungissa,
ja toisen oli tarkoitus ajaa vihollinen -
etelän 130 neliökilometrin alueelta -
Hürtgenin metsästä.
ENSIMMÄINEN ARMEIJA
Hürtgenin metsä oli kamala.
Siitä ei puhuta paljon,
koska se oli sekasotku.
Ei ollut syytä mennä metsän läpi,
mutta kenraalit halusivat tehdä niin.
He lähettivät divisioonan sinne, ja se tuhottiin.
He käskivät vetääntymään,
lähettivät toisen divisioonan, ja sama juttu.
Se oli painajaismainen taistelupaikka.
Siellä oli 30-metrisiä kuusia,
joita oli paikoittain vain metrin välein,
ja niin tiheää, pimeää ja tunkkaisen sumuista,
että yksi kenraali muisteli,
että metsään mennessä halusi tiputtaa esineitä merkkaamaan polkua -
Hannun ja Kertun leivänmurujen tapaan.
Kaksi saksalaisten bunkkeririviä -
sekä hirsibunkkereita oli piilossa puiden seassa -
muutaman kilometrin välein.
Männynneulaset, jotka peittivät maata,
naamioivat ansalankoja -
ja miinoja, joita kutsuttiin -
"Bouncing Betty" -nimellä.
Ne hyppäsivät ilmaan -
ja räjähtivät nivusten kohdalla.
Taistelun suunnitelleet komentajat -
eivät tienneet mitään maastosta -
eivätkä nähneet sitä koskaan itse.
Ketään ei oltu koulutettu taistelemaan sellaisessa paikassa.
"Valloitamme kolme puuta päivässä", upseeri sanoi,
"ja ne maksavat meille sata miestä kappale."
Ensimmäiset kaksi divisioonaa, jotka komennettiin metsään,
menettivät 4 500 miestä kolmessa viikossa -
ja liikkuivat alle viisi kilometriä.
2.11. perässä tuli 28. jalkaväkidivisioona.
Heidän seurassaan oli vänrikki Tom Galloway -
Mobilesta, Alabamasta.
Hän tunsi Sid Phillipsin ja hänen sisarensa Katharinen.
Hän opiskeli viimeistä vuotta Auburnin yliopistossa -
ja oli nyt korvausupseerina eturintamassa.
Hän oli tähystäjä,
joka etsi kohteita 109. kenttätykistölle.
Korvasin miehen, jota ammuttiin.
Ei kannattanut ajatella sitä,
mitä hänelle tapahtui, vaikka olikin korvaaja.
Kohteita oli lähes mahdoton huomata maasta.
Tiheä kasvusto ja jatkuva sumu piilottivat heidät myös ilmasta.
Tankit pystyivät tuskin liikkumaan -
kourallisella kapeita, mutaisia ja miinoitettuja tukkipolkuja.
Sotilaat eivät nähneet toisiaan saati sitten vihollista.
Komentaja sanoi: "Jokainen, joka sanoi tietävänsä, missä oli,
oli valehtelija!"
Kaikesta huolimatta -
Gallowayn divisioona valloitti kohteensa -
Schmidtin pikku kaupungin -
vain kahdessa päivässä.
Saksalaiset ottivat sen takaisin seuraavana aamuna.
Taistelulinjat olivat hämärät.
Olimme kaikki sekaisin.
Esimerkiksi lääkintämiehet.
Siellä oli vain yksi rakennus,
ja sekä saksalaiset että amerikkalaiset lääkintämiehet käyttivät sitä.
He toivat haavoittuneet sisään,
ja molemmat osapuolet käyttivät samaa rakennusta.
Tasainen, kylmä sade alkoi valua.
Sitä seurasi loska ja lopulta lumi.
Tuhannet saivat jalkavaivoja.
Kun oli liian tuskaista seisoa,
miehet polvistuivat vuorotellen jäiseen veteen,
joka täytti heidän poteronsa.
Saksalaisten 88-milliset ammukset hajottivat kuusia -
ja antoivat miehille sirpale- ja puunsälesuihkuja.
Tykistö osui puihin,
eikä voinut tietää, osuiko itseensä ammus -
vai lentävää puuta.
Ei ollut suojapaikkaa.
Saksalaisilla oli suojaa. He kartoittivat alueen -
ja tiesivät mennä palolinjaan.
Heillä oli aseita.
Se teki asioista huonoja.
Muistan kun menin sinne yhtenä aamuna -
pataljoonan kanssa,
ja ennen iltaa vääpeli tuli luokseni -
ja kertoi, että olin ainoa jäljellä oleva upseeri.
Pataljoonasta.
Paikka ahmi miehiä.
"Päivät olivat niin kamalia, että rukoilin pimeyden tulevan",
eräs sotamies muisteli.
"Illat olivat niin hirveitä, että rukoilin päivänvalon koittavan."
13.11. mennessä jokaisen kiväärikomppanian upseerit -
28. divisioonassa olivat joko kuolleet tai haavoittuneet.
Yhden yön jatkuvan saksalaistulituksen jälkeen -
kokonainen komppania karkasi.
Edes aseistetut upseerit eivät voineet pysäyttää heitä.
Sadat miehet ampuivat itseään jalkaan tai käteen -
ennemmin kuin sietivät sitä pidempään.
Sadat muut romahtivat psykologisesti,
alkoivat tuijottaa kaukaisuuteen ikään kuin heidän ympärillään ei taisteltaisi.
Reportteri Ernie Pyle kutsui sitä -
"kasaantuneeksi hämäräksi ja tuskaiseksi epäselvyydeksi,
joka syntyy, kun on liian kauan rintamalla".
Marraskuun puolivälissä -
tuoreet joukot korvasivat Tom Gallowayn divisioonan selviytyjät.
Hürtgenin metsän taistelu jatkui vielä viikkoja.
Yli 33 000 amerikkalaista sotilasta -
menetettiin.
Niin moni kuoli,
ja he, jotka elivät, viettivät niin paljon aikaa kaivaen -
omaa suojaansa,
että harvat haudattiin.
Kun lumi suli seuraavana keväänä,
sadat ruumiit ja ruumiinosat -
lojuivat yhä metsässä.
Miehet olivat -
ihan lopussa.
He olivat olleet siinä sotkussa,
sen paineen alla.
Sitä oli iloinen, että pääsi pois.
Luultavasti kaunein näky,
jonka näin siellä, oli se, kun astuin pois metsästä -
kukkulalle ja katsoin alas.
Oli satanut lunta, ja suuret kuusipuut -
olivat kauniita lumen alla.
En osannut päättää, oliko maisema kaunis -
vai tekikö iloni siitä, että poistuin,
maisemasta kauniin näköisen.
Mutta muistan sen yhä.
Galloway tovereineen lähetettiin lepäämään ja toipumaan -
Ardennien metsään,
hiljaiseen paikkaan, missä ei pitänyt tapahtua mitään erikoista.
23.11.1944 oli kiitospäivä.
Puolustustyöntekijät Alabaman Mobilessa -
ja Connecticutin Waterburyssa -
olivat töissä nopeuttamassa voiton saavuttamista.
Puolilta päivin Sacramenton McClellanin kentällä palvelusmiehet -
saivat kuunnella 4909. ilmailulaivueen kuoron serenadeja.
Minnesotan Luvernessa -
paikallinen luterilainen kirkko piti erikseen kiitospäivän palvelukset -
englanniksi ja saksaksi.
Armeijan ylijohtaja,
joka oli juuri ennennäkemättömästi valittu uudelleen neljättä kertaa,
vietti juhlapyhää poliopotilaiden kanssa -
Georgian Warm Springsissa.
"Kiitospäivä.
Söimme puolikkaan tölkin nötköttiä, teimme hieman enemmän riisiä -
ja saimme puutarhastamme yrttejä -
salaattiin, jossa oli kolme kokonaista valkosipulia pilkottuna.
Kiitimme Jumalaa, että olimme yhdessä -
ja että emme ole aidosti sairaita kuten monet täällä ovat.
Kuten tavallista puhuimme seuraavasta kiitospäivästä.
Buddy ei tietäisi, mikä kalkkuna on,
mutta muistan aina, miten hyvää ruokaa söimme."
Sascha Weinzheimer.
Santo Tomasin vankileirillä liikkui huhuja,
jotka nostivat toivoa ja sitten latistivat sen.
Mutta ei ollut enempää merkkejä siitä, että amerikkalaiset olisivat tulossa.
MacArthurin armeija oli yhä 560 kilometrin päässä -
Leyten saarella.
Euroopassa joukkohengen sanottiin laskevan.
Eturintaman miehen olivat odottaneet -
komentajiensa tavoin sodan päättyvän siihen mennessä.
Piristääkseen heitä -
Eisenhower julisti, että Euroopan taistelukentän miesten -
piti saada kalkkunaillallinen kiitospäivänä -
olkoon sen järjestäminen miten vaikeaa tahansa.
HYVÄÄ KIITOSPÄIVÄÄ EUROOPPA
Hürtgenin metsässä -
8. jalkaväkidivisioonan majuri meni -
divisioonakomentajan luo -
ja rukoili, ettei sitä sallittaisi.
Hänen mukaansa miesten kokoontuessa syömään -
Saksan tykistö kohdistaisi tulensa heihin.
Mutta divisioonakomentajalla oli käskynsä.
Kokit olivat tulossa.
Majuri oli oikeassa.
Kun miehet kokoontuivat kuumien kalkkunarasioiden ääreen,
vihollinen avasi tulen.
Jopa kymmenen miestä silpoutui kerralla.
Majuri selvisi sodasta -
muttei koskaan pystynyt nauttimaan kalkkunaillallista -
itkemättä.
Kiitospäivän illallinen tarjoiltiin myös miehille -
Vosgeesien metsäisillä rinteillä,
vaikka se olikin kylmää siihen mennessä, kun luutnantti Paul Fussell sai sen.
Samana iltapäivänä -
hän oli osa 12 miehen joukkiota, jonka käskettiin edetä -
tarkkailemaan puolustusta Nothaltenin kaupungissa, joka oli Saksan hallussa.
Kiväärituli pakotti heidät -
etsimään suojaa pienen kukkulan takaa.
He olivat saksalaistarkka-ampujien tähtäimessä.
Kukaan ei tiennyt, mitä tehdä.
Sitten eräs vänrikki lähti etenemään aseensa kanssa.
"Hoidellaan nuo paskiaiset", hän sanoi.
Hänen nimensä oli Abe Goldman.
Suurin osa taistelutovereistani,
jotka olivat etelästä, Teksasista, Oklahomasta ja niin edelleen,
eivät olleet ikinä nähneet juutalaista.
Ja tämä juutalaispentu, Abe Goldman,
jonka suurimman osan mielestä -
olisi pitänyt työskennellä -
kuivatun ruoan parissa,
lähti etenemään etulinjaan -
hyvin innokkaasti.
Hän tiesi, mitä juutalaisille oli tapahtunut.
Hän oli luultavasti koko 40 miehen joukkueen urhein.
Se johti hänen ampumiseensa.
Noin 12 ihmisestä -
hän oli ainoa, joka ryömi eteenpäin -
ja riskeerasi henkensä. Tavallaan...
Sanoisin, että se muutti monta mieltä.
Nothaltenin taistelu -
oli raskas Fussellin miehille.
Abe Goldman selviytyi,
mutta taistelun päättyessä -
komppania menetti neljä kuudesta upseeristaan.
Fussellin joukkue menetti 13 sen 40 miehestä.
Alemman jalkaväkiupseerin keskimääräinen elinajanodote -
eturintamassa oli nyt vain 17 päivää.
Lopulta -
luutnantti Paul Fussell päihitti todennäköisyydet,
mutta ne vainosivat häntä hänen loppuelämänsä ajan.
Kun painostimme saksalaisia heidän perääntyessään,
he onnistuivat viemään ilmatorjunta-aseensa -
ja suurimman osan tykistöstä mukanaan.
Eli kun järjestimme tehtäviä -
Hürtgenin metsän -
tai Ruhrin laakson alueilla,
kohtasimme enemmän aseita -
kuin aiemmin.
Se oli julmaa aikaa meille.
Taistelulentäjä Quentin Aanenson Minnesotan Luvernesta -
auttoi antamaan ilmasuojaa amerikkalaisjoukoille -
maassa D-daystä lähtien.
Koko sen ajan hän pysyi selväjärkisenä, koska hän uskoi,
että Jackie Greer, tyttö, jonka hän tapasi harjoitellessaan Louisianassa,
avioituisi hänen kanssaan, jos hän selviäisi sodasta.
Sodan seuraaminen oli elämäni paras historiantunti.
Hankin suuren kartan -
ja käytin joka päivä värikyniäni.
Joka päivä.
Jotkut värit tarkoittivat yhtä ryhmää,
toiset värit toista.
Pysyin kärryillä sodasta.
Opin enemmän Euroopasta -
kuin olin oppinut koulussa.
Oli tärkeää, että jatkoin sitä.
Aanenson ja Greer kirjoittivat toisilleen joka toinen tai kolmas päivä -
ja yrittivät pitää henkeä yllä,
kunnes he olisivat jälleen yhdessä.
Aanenson selvisi tulipalosta koneessaan -
ja pelkäsi, että hän olisi kerran ampunut -
vahingossa brittien tai amerikkalaisten joukkoja.
Hän lähes kuoli, kun hänen koneensa syöksyi kohti kohdettaan niin nopeasti,
että hänen laitteensa jähmettyivät.
Hän onnistui keskeyttämään syöksyn -
965 km/h:n vauhdissa.
Hänen silmiensä verisuonet puhkesivat,
ja hänen korvistaan vuosi verta.
Samaan aikaan hänen ystävänsä kuolivat.
Kaksi telttatoveriani kuoli.
Meitä oli vain neljä, ja kaksi heistä kuoli.
Minua pidettiin kadonneena,
koska sain niin pahoja osumia, että minun täytyi laskeutua -
väliaikaiselle lentokentälle lähellä eturintamaa.
Johnny Bathurst ja minä, telttamme Duffy's Tavernin -
selviytyjät,
päätimme, että emme kestäneet enää.
Emme siis enää ystävystyneet uusien miesten kanssa.
5.12.1944 -
kaikki, mitä Aanenson oli nähnyt ja kokenut,
otti vallan hänestä.
Hän alkoi kirjoittaa Jackielle kirjettä,
joka erosi aikaisemmista.
"Rakas Jackie,
Olen istunut yksikseni viimeiset kaksi tuntia -
teltassani ja miettinyt, mitä minun pitäisi tehdä -
ja mitä minun pitäisi sanoa tässä kirjeessä -
vastauksena kirjeisiisi ja kysymyksiisi.
En ole tarkoituksella kertonut sinulle paljon elämästäni täällä,
koska ajattelin, että se järkyttäisi sinua.
Kenties se oli virhe,
joten korjaan sen nyt.
Epäilen yhä, että voit ymmärtää sitä.
En usko, että kukaan, joka ei ole käynyt tätä läpi, pystyisi siihen.
Elän kuoleman maailmassa.
Olen nähnyt ystävieni kuolevan monilla väkivaltaisilla tavoilla.
Joskus nousun konerikko -
johtaa rajuun räjähdykseen.
Ei ole jäljellä ketään haudattavaa.
Toisinaan kuolettava ilmatorjuntatuli -
osuu koneisiin.
Jos pilotti on onnekas, tulitus tappaa hänet.
Yleensä hän ei ole,
ja hän palaa kuoliaaksi, kun lentokone jatkaa pyörimistä.
Tuli on pahinta.
Syyskuun alussa yksi hyvistä ystävistäni törmäsi -
peltomme reunaan.
Kun hänet vedettiin palavasta koneesta,
iho irtosi hänen käsivarsistaan.
Hänen kasvonsa olivat palaneet.
Hän oli yhä tajuissaan ja yritti puhua.
Et voi kuvitellakaan sitä kauhua.
Olen tehnyt tähän asti velvollisuuteni tässä sodassa.
En ole koskaan keskeyttänyt tehtävää tai epäonnistunut syöksyssä -
olkoon tulitus miten pahaa tahansa.
Olen elänyt tulevaisuudenhaaveilleni.
Kuten kaikki muu ympärilläni,
haaveenikin kuolevat.
Kaikesta huolimatta saatan selviytyä tästä sodasta -
ja palata Baton Rougeen.
Mutta en ole se henkilö, jonka hyvästelit 3.5.
Kukaan ei voi selvitä tästä muuttumatta.
Olemme kaikki uhreja.
Sillä välin me vain jatkamme.
Jollain tapaa -
tämä kaikki päättyy.
Mikä se onkaan, olen valmis."
Kun hän sai kirjeensä valmiiksi,
Aanenson taitteli sen -
ja laittoi sen kaappiinsa.
Sen lähettäminen olisi ollut julmaa rakastamalleen naiselle,
kenen kanssa hän halusi avioitua,
jos hän selviäisi siitä, mitä oli vielä tulossa.
Yli 16 miljoonaa amerikkalaista miestä ja naista -
palveli armeijassa sodan aikana.
He tulivat kaikkialta, ja heillä kaikilla oli tarina kerrottavanaan.
Ranskassa taistelevassa 103. jalkaväkidivisioonassa,
johon myös Paul Fussell kuului,
oli sotilas, jolla oli epätavallinen nimi:
Joseph Medicine Crow.
Joseph syntyi Crow-reservaatilla -
lähellä Montanan Lodge Grassia vuonna 1913.
Hän kävi baptistista lähetyskoulua -
ja oli ensimmäinen heimostaan, joka valmistui collegesta,
ja opiskeli antropologiaa,
kun sota alkoi.
Vanhimmat kasvattivat hänet -
soturiperintein.
Isoisäni koulutti minusta soturin.
Crow-intiaanit olivat sotaisia.
He ovat militaristisia.
Crow't puolustivat maitaan -
Lakota- ja Cheyenne-heimoja vastaan sukupolvien ajan -
ja liittoutuivat Yhdysvaltojen kanssa -
tasankosotien aikaan.
Yksi Joe Medicine Crow'n isoisistä oli George Armstrong Custerin -
tiedustelija -
ennen Little Bighornin taistelua.
Isänisääni, suurta sotapäällikkö Medicine Crow'ta,
pidettiin kaikkien aikojen rohkeimpana soturina.
Hän oli myös minun inspiraationi,
ja seurasin hänen jalanjäljissään.
Hän koulutti minusta soturin.
Saadakseen soturin vaatimaan statusta -
ja kiivetäkseen menestyksen tikkaita kohti päällikön paikkaa -
on suoritettava tiettyjä vaarallisia sotatoimia.
Jotta Crow-soturi voisi olla päällikkö,
hänen täytyi koskettaa elävää vihollista,
viedä vihollisen ase,
varastaa vihollisen hevonen ja johtaa voitokasta sotajoukkoa.
Kun hän meni taistelemaan Eurooppaan,
Joe Medicine Crow maalasi punaiset raidat käsivarsiinsa -
univormunsa alle, ja hän kantoi kypärässään -
pyhää, keltaiseksi maalattua kotkansulkaa,
jonka hän sai aurinkotanssipoppamieheltä suojaamaan häntä vammoilta.
Hän tarvitsi sitä voimaa.
Häntä pyydettiin johtamaan seitsemän miehen joukkoa, joka vei räjähteitä -
läpi tykistötulen,
räjäyttämään saksalaisasemat Siegfried-linjan varrella.
Sitten hän auttoi valtaamaan saksalaiskylän.
Piilouduimme saksalaiskaupunkiin, ja hänen tehtävänsä oli -
mennä takakujalle hyökkäämään pääkadulla olevien -
saksalaisten takaa.
Tein niin. Menin sinne ja näin portin.
Siellä oli seinä.
Juoksin sinne, ja siellä oli saksalaissotilas.
Päämme tai kypärämme -
osuivat toisiinsa.
Heilautin kivääriäni ja löin hänen omansa pois hänen käsistään.
Hän seisoi siinä.
Minun piti vain vetää liipaisimesta.
Jostain syystä laskin aseeni ja hyökkäsin hänen kimppuunsa.
Sitten me tappelimme.
Hän kaatoi minut maahan, mutta minä käänsin hänet -
ja tartuin hänen kurkkuunsa.
Olin valmis tappamaan hänet.
Sitten...
Hänen viimeiset sanansa olivat: "Mama, mama."
Kun hän sanoi sen sanan, se avasi korvani.
Päästin hänet menemään.
Joe Medicine Crow oli tarkoittamattaan suorittanut -
kolme neljästä perinteisestä sotatoimesta,
joiden avulla hänestä tulisi sotapäällikkö isoisänsä lailla.
Hän johti voitokasta sotajoukkoa,
kosketti elävää vihollissoturia ja vei hänen aseensa.
Hänen täytyi vain varastaa hevosia.
Olin komppaniani tiedustelija.
Menimme pitkin tietä vuoren huipulle.
Se oli pieni vuori.
Olin komppaniani edellä -
ja sain kiinni hevosratsastajia.
Minulla oli kiikarit.
Katsoin heitä.
He olivat saksalaisia, joten seurasin heitä.
Saksalaiset valloittivat maatilan.
Hevoset olivat ulkona laitumella.
Niitä oli noin 50.
Piiritimme paikan -
ja aioimme hyökätä aikaisin aamulla.
Joten -
istuin siellä komentajan kanssa,
ja me odotimme.
Lopulta aamun koittaessa sanoin: "Kapteeni,
minulla on idea.
Jos saan viisi minuuttia ennen aloitusta,
vien heidän hevosensa."
Menimme sinne, ja avasin portin.
Ladossa oli muutamia vartijoita,
joten menin sinne, otin hevosen -
ja tein köydestäni -
intiaanisuitset tuplavetosolmulla.
Nousin sen selkään ja vein hevoset ulos sieltä.
Heti, kun lähdin,
tulitus alkoi.
Mutta minä lähdin.
Ne eivät olleet tavallisia hevosia.
Katsoin niitä.
Ne olivat kauniita.
Minä ratsastin raudikolla, jolla oli otsatäplä.
Se tuntui hyvältä.
Katsoin ympärilleni.
Lauloin pian laulun.
Ylistyslaulun.
Kun Joe Medicine Crow palasi kotiin sodan jälkeen,
hänet toivotettiin tervetulleeksi heimoseremonialla.
Vanhimmat halusivat kuulla sotatoimistani.
Ajattelin asiaa -
ja mainitsin hevoset.
"Olet suorittanut neljä sotatoimea."
En koskaan ajatellut asiaa.
Eli taidan olla viimeinen tasankointiaanien sotapäällikkö.
Tekstitys: Pauliina Munukka